В началото всичко е много просто.
Не познаваш друго място, освен дома си.
И всички тук са от семейството.
В първия ми дом беше пълно с котки.
А аз съм куче.
Котките имаха остри нокти и издаваха смешни коремни звуци,
когато бяха доволни.
Котенцата имаха майка котка.
А аз имах майка кучка.
Не можех да си представя по-добър живот.
Докато растях, имахме общ дом.
Бяхме щастливи
известно време.
Виж ги всички.
Не ми каза, че са толкова много.
Просто ги хвани!
-Ей! -Намерих една. Ето една тук.
Леле, много са бързи.
Хванах една.
-Ето тук. Тук. -Ела тук.
Ей! Има и кучета тук.
Братко!
Цяла купчинка са тук отзад.
-Хванах още една! -Сестричке!
Хванах я.
Има един възрастен питбул.
Хайде.
Спокойно.
Споко.
Хванах я.
Мамо!
-Излизам. -Хайде.
Дай по-голяма кутия.
Излизам.
Мамо?
Повече не я видях.
Пътят към дома
Денвър, Колорадо
Не знам какво щеше да стане с мен
без Мама Котка.
И ден след ден,
малко по малко,
Мама Котка стана моя майка.
-Здравей. -Здрасти.
Точно тук е.
Добре. Тръгнахме си рано от работа, така че можем всъщност,
какво, да влезем с взлом?
Не е влизане с взлом, Оливия.
Това е правонарушение. Има разлика.
Да, тоест две години затвор вместо шест. Ясно.
-Няма проблем. -Както и да е, хайде.
Не можеш да кажеш, че мъж който спасява котки, не е готин.
Не казвам това. Казвам само, че не си готин.
Благодаря. Тук е.
-Хайде. Те са тук, долу. -Наистина ли?
Лукас, няма да влизам в тази дупка.
Ами нали си доброволка за спасяване на животни.
-Добре. -Не се налага да пропълзиш вътре.
Просто се огледай.
-Толкова са много. -Да.
Явно от Службата за контрол на животните са идвали,
но не са ги взели всички.
А от строителната фирма казват, че ще съборят целия блок,
със или без котки.
Хората ми отнеха кучешкото семейство, но този Лукас беше различен.
-Идваше всеки ден... -Здрасти.
...и котките му имаха доверие.
Ела тук.
И преди дори да се замисля, лапите ми се движеха.
Чакай!
Лукас! Виж, кученце!
Божичко!
Здрасти. Какво правиш тук, малкия... Малката?
Здрасти.
А беше и вкусен.
Страхотна е!
-Здрасти. -Здравей.
Няма да ми е трудно да ти намеря дом.
Чакай малко.
Нали видя как изтича направо към мен.
Може би това е знак, че се очаква домът й да бъде при мен.
Лукас, не можеш да се грижиш за куче, нали?
Ами когато отиваш в училището или в клиниката за ветерани?
Слушай. Живея всъщност с майка ми.
Не е, както прозвуча... Тя е ветеран.
Може да си я виждала в клиниката.
-Тери Рей? -Да.
Тя не може все още да ходи на работа,
така че си е вкъщи, дори когато аз не съм там.
Може би едно кученце ще е добре дошло и за нея.
Нищо не ми е било по-приятно от това да ме държи на ръце.
Тя май наистина много те харесва.
Какво толкова виждаш в него, което аз не виждам, кученце?
Ей, вие! Махайте се оттам!
-Хайде! -Бързо, не спирай!
Частна собственост!
-Да се видим после, а? -Дадено.
-Доскоро. Чао. -Обади се.
-Здравей, мамо. -Здрасти.
Мисля да я нарека Бела.
Миличък, знаеш, че не можем да имаме куче.
Договорът за наем не дaва домашни любимци.
Казват, че да имаш куче, е добре при депресия.
-Кой го казва? -Доста сигурен съм,
Не е ли това едно от нещата,
за които казвам, че е много лоша идея, но ти все пак го правиш?
Да. А от кого мислиш, че съм го научил?
Лукас и аз играехме на най-добрите игри.
Бела, донеси топката.
Играехме на "Донеси топката".
Престани.
Играехме на "Престани".
Престани, Бела. Трябва да уча.
Ето.
Дръж одеялото ми.
Миришеше чудесно. Също като Лукас.
Играехме на "Не дъвчи обувки".
Бела. Не дъвчи обувки.
А това пък беше най-любимата ми игра.
Какво има? Какво искаш?
Опитвам се да...
Искаш ли парченце сирене?
"Парченце сирене" ме изпълваше
-с толкова силно чувство. -Заповядай.
Сякаш бях в безопасност, щастлива и на топло едновременно.
Това беше любов.
Трябва да тръгвам, трябва да тръгвам веднага!
Много закъснях.
Трябва да отивам на работа. Чао, Бела.
Единствената игра, която не ми хареса, беше "Отивам на работа".
И да слушаш.
Одеялото на Лукас ми правеше компания,
но не беше същото като истинския Лукас.
-Имах все още моето котешко семейство. -По-полека тук.
И Лукас стана част
-от семейството. -Това не е за тебе.
Това е за котките. Ела.
Виждаш ли ги?
Мама Котка!
Обичам Мама Котка и обичам да съм Бела.
Хайде. Отиваме си вкъщи.
Както и вие, котки.
-До утре! -Да.
Време за сън, Бела. Ела.
И в края на всеки ден играехме на...
Седни. Готова ли си за твоето
-парченце сирене? -..."Парченце сирене".
Така. А сега на одеялото ти. Хайде.
Лека, Бела.
Лукас беше моят човек, а аз бях неговото куче.
Бях си вкъщи.
Когато пък Лукас играеше на...
-"Отивам на работа"... -Браво.
вземах Мама на разходка.
-Какво е това, мила? -Пак тази катерица!
Трябва да хвана тази катерица.
Измъква се!
-Бела. Не, Бела! -Ето я там!
Стига. Без лов на катерици.
Хайде, Бела. Ела, малката.
Обичах Мама, но тя просто не знаеше
-как се ловят катерици. -Браво.
Хубаво куче.
Извинете. Не исках да ви стресна.
Аз съм Гънтър Бекенбауър.
Тези къщи там са мои.
Какво желаете, г-н Бекенбауър?
Моля, наричайте ме "Гънтър".
Знаех си, че има нещо гнило.
-И знаех, че не е за добро. -Вижте.
Знам, че вашият син се е обаждал
на строителната служба в кметството за тъпите котки,
от които се отървах.
Загубих цялото лято вече,
така че бихте ли му казали да престане?
Синът ми няма да престане, г-н Бекенбауър,
защото там още живеят котки.
Според Службата за контрол няма.
Службата лъже, както и вие.
Какво е това куче? Питбул ли е?
Не знаем. Намерихме го да живее с котките, които според вас не са там.
Опитвам се да кажа, госпожо,
че вие и вашето момче едва ли искате да водите война с мен.
Война ли? Какво знаете вие за войната?
Така да е.
Но нека да се знае, че се опитах
да уредя въпроса по приятелски, а вие изостряте положението.
Не, знае се, че вие дойдохте тук и казахте, че ще воюваме.
Хайде, Бела, кротко.
Успокой се. Хайде, свърши си работата.
Какво има? Студено, мокро.
Сладолед!
-Сладолед пада от небето! -Бела.
Това е сняг.
Просто сняг. Хайде, свърши си работата.
Какво? Какво?
Хайде, хайде.
Давай, хайде.
Хайде.
Хайде. Да.
-Хареса ми "Сняг свърши си работата". -Давай.
-Лукас се върна! -Здравей.
Здрасти.
Когато Лукас се върна,
-цялата се изпълних с радост. -Здравей. Здравей.
-Какво е това? -Не знам.
Беше закачено на вратата.
О, не.
От хазаина е.
Идва утре да провери чешмата.
Но аз съм на терапия, а ти трябва да работиш.
Какво ще правим с Бела?
Тя не може да остане вкъщи, когато той е тук.
Просто спазвай плана.
Ако я видят, ще те уволнят.
Няма страшно.
Чисто е. Побързай.
Този ден трябваше да играя на "Отивам на работа".
Бела. Всичко е наред, остани тук.
Не ми хареса "Остани".
И не лай. Разбра ли?
Ще дойда да видя как си след малко.
Няма да те хванат, нали, Бела?
Чакай, задръж. Къде отиваш?
Не лай.
Определено не ми е ясна тази игра.
Лукас?
Според физиотерапевта той не реагира
и препоръчва да ходи два пъти на ден.
Добре, можем да опитаме, но ако той...
Д-р Ган,
бихте ли ме извинили?
-Валери, сега се връщам. -Добре.
Да, лаех, но проработи.
-Ти дойде. -Не.
Това ли е играта?
Бела?
-Леле, колко е пораснала. -Оливия!
-Здравей. -Познаваш ли
някого тук, който може да я гледа само за около един час до почивката?
Само един час.
Е, добре, но знаеш ли, че говориш с мен
само по проблеми с животни, нали?
Прекъсвам ли нещо?
Не може това, против всички правила, да е куче в клиниката за ветерани.
Знам, Тео. Не можем днес да оставим Бела вкъщи.
Ако хазаинът ни хване с куче, може да ни изгонят.
Сега ми стана ясно.
Играта е "Куп хора в малка стая".
Бела, а?
Знаете ли какво?
Аз се заемам.
Моля, всички.
Реших да доведа специален гост на днешната среща.
Искам да ви представя красивата Бела.
-Здравей, Бела. -Това е чудесно!
-Виж ти. -Откога си трезва?
Толкова отдавна ли?
Много добра идея, човече.
-Да. -Благодаря.
-Няма да става често... -Да.
След това много ми хареса "Отивам на работа".
-Май й харесва да е тук. -И аз мисля така.
Просто не съм мотивирана.
Знам, че ще е добре за мен, но...
Винаги усещах как тъгата на Mама си отива,
когато я утешавах, както Мама Котка ме утешаваше мен.
Мак, как е положението при теб?
Ами... Като...
Като болки през цялото време.
-Но не само тя... -Всяка сутрин.
...имаше нужда от мен.
Мак беше най-тъжният.
Това е истинско. Истински разговор.
Знаеш ли? Малката?
Ще я доведа пак утре.
Вижте кой е тук!
Сега имах много нови приятели.
-Ела, Бела. -Виж това.
Дрю ме возеше в малката си кола.
Бела, отвори уста.
Стив имаше страшно вкусни лъжици.
Някои от приятелите ми имаха етикети, също като мен.
Браво.
Бела!
Бела, долу.
Ще перем. Скрий се.
Много ми хареса "Ще перем".
А всички играеха на игра, наречена "Д-р Ган".
Докторе!
-Д-р Ган. -Ей, да се махаме!
-Здравейте, д-р Ган. -Добро утро.
Д-р Ган. Пъхай се вътре. Бързо вътре!
Влизаш ли, или...
-Много мило. Благодаря. -Твой ред е.
-Давай. -Добре, не...
-Не бързай. -Благодаря.
Е, добро утро.
-Добро утро, докторе. -Добро да е.
-Добро утро, д-р Ган. -Добро утро.
-Добро и на вас. -Как е, докторе?
Така.
Наред ли е всичко?
Чао, докторе.
-Браво. -Какво добро момиче.
Да го направим пак!
-Толкова умна. -Добро момиче.
Прекарах си добре снощи.
И аз.
Когато Лукас и аз отидохме да търсим катерицата,
-Оливия също дойде с нас. -Следващия път, а?
Значи ще има следващ път? Разбрах.
Хайде, да тръгваме.
-Ще вземеш ли Бела? -Да.
-Ще се обадя на спасителите. -Добре.
Ей!
Чакайте! Спрете!
Какво, по дяволите, правите?
Тук още живеят котки. Не можете така.
-Имаме разрешително. -Няма значение.
-Играеш ли си с мен? -Ей!
-Прекаляваш вече, побъркан човек... -Ще дойдат.
Може ли за минутка?
Защо ми съсипваш живота?
Как изобщо взе разрешително?
Имотът е проверен. Няма котки.
-Ей! -Предавам на живо, коткоубиец такъв!
Няма никакви котки!
Мамо Котка!
Къде отиваш?
Няма котки ли?
От спасителната организация, където работя, се обадиха на общината
да ви анулират разрешителното.
Не са толкова бързи.
Бързи са, когато се обади член на нашия управителен съвет.
Тя е областен комисар.
Ей, Гънтър.
Да.
За твоето разрешително е.
Кой пък може да е това?
Не знам. Ще отворя.
Извинявайте.
Подадено е оплакване, че може да имате опасно животно.
Жалба ли? От кого?
Може би знаете, че питбулите са незаконни в град Денвър.
Докато е във вашия имот, не можем да го пипнем.
-Този го помня. -Уведомявам ви,
че ако това куче бъде уловено на улицата,
ще бъде прибрано.
Приятна вечер.
Е, Бела, това е наистина важно.
Ще опитаме пак.
Е, готова ли си?
И...
Тичай вкъщи.
Това е, Бела.
Тичай вкъщи.
Да.
Най-хубавата игра досега!
Като играя на нея, трябва да пъхна главата си ето тук.
Да! Справи се чудесно.
Направи "Тичай вкъщи". Браво!
-Забележително беше! -Браво, Бела.
Добро момиче.
Значи, ако изведем Бела от имота
и от Службата се опитат да я хванат, казваме "Тичай вкъщи".
Много обичах Лукас да е доволен от мен.
Катерицата!
Трябва да хвана тази катерица.
Катеричке, катеричке, катеричке!
Бела?
Бела!
Бела, търсих те навсякъде.
Лошо куче.
Бела, никога вече да не правиш така!
Не ми пука за прозореца, но не може да хукваш така!
Задръж така, приятелче.
Прибирам това животно.
-Не, не можете. -Да, мога, а имам и подкрепление.
Това е питбул. И е законно да бъде прибран.
Ако окаже съпротива, арестувайте го.
Тичай вкъщи, Бела.
Бела, тичай вкъщи.
-Тичай вкъщи, Бела. -Но ти имаш нужда от мен!
Бела.
Бела, моля те, тичай вкъщи!
Бела, моля те. Тичай вкъщи, Бела!
Така.
-Спокойно, нали. -Бела, тичай вкъщи.
Спокойно. Ето така.
Недейте така.
-Господине. -Хайде.
Господине, престанете сега.
Трябва да го оставите да вземе кучето.
Не с това на шията й.
Пусни го.
Чък, остави го да го направи.
Няма нищо, Бела.
Всичко е наред.
Последвай ме.
Няма нищо, Бела. Държа те, миличка. Няма нищо.
Спокойно.
Бела, обърках нещата.
Съжалявам.
-Така. -Изведнъж
-подуших цял куп други кучета. -Няма проблем. Спокойно.
Ще дойда да те взема, Бела. Разбра ли?
Съжалявам, че не направих "Изтичай вкъщи", Лукас.
-Няма да им позволя да те наранят. -Хайде, стига толкова.
Дръпни се, моля.
Дръпни се.
Моля те.
Лукас?
Беше страшно шумно и всички кучета бяха толкова тъжни.
Хайде.
Влизай вътре.
Помислих, че ако направя "Добро куче", ще ме пуснат да се върна при Лукас.
Направих "Седни".
Направих още "Седни".
Направих "Не лай".
Направих и много пъти "Лай".
Много ми липсваше моето одеяло на Лукас.
Трябваше да направя "Тичай вкъщи".
Ела.
Здравей.
Стой малко.
Не ми изглеждаш толкова опасно животно, сладурке.
Хайде. Да вървим.
-Здрасти! -Лукас!
-Здравей, здравей! -Готова съм да играя на "Тичай вкъщи".
Ето, виж, тук съм.
-Ето ме. -Това е и отговорът на първия въпрос.
Тя явно е ваше куче.
Браво. Да, да. Добро момиче.
Ето. Сега си тръгваш.
И така, платили сте глобата.
Трябва да ви предам информацията при освобождаване.
В Денвър, за да бъде едно куче обявено за питбул,
достатъчно е да потвърдят това трима служители от Службата.
И Бела е обявена за питбул.
Какво означава "обявена за питбул"?
Това значи, че ако я хванат пак, ще бъде евтаназирана.
-Моля? -Такъв е законът.
Питбул е доста широко определение. Все едно да кажеш "ловджийско куче".
Всъщност градският съвет е гласувал, че едно куче може да бъде прогонено
само заради външния си вид.
Това е чиста форма расизъм за кучета.
Знам. Глупаво е.
Бела е най-кроткото куче на света.
Трябваше да я видите в клиниката с ветераните.
Те направо се влюбиха в нея.
Ами ако се преместим?
Например в Голдън или някъде извън границите на града?
Става.
Междувременно имате ли кой да я наглежда?
Леля ми и чичо ми, те живеят във Фармингтън.
-Може би те ще ни помогнат. -А Ню Мексико?
Това е на 640 километра.
Наистина съм готова да направя "Тичай вкъщи" сега.
Хайде, готови сме. Ето го и твоя динозавър.
Какво още ни трябва?
Много любезно, че правиш това.
Радваме се, че можем да помогнем.
Оливия е толкова сладка.
Е, готово.
Ще чакам в колата.
Защо всички са толкова тъжни?
Сега сме си вкъщи.
Бела, много съжалявам.
До скоро.
Ще следя през задния прозорец.
На него поне няма мрежа.
Ето, държа те.
Здравейте.
Спрете.
Подкреплението няма да дойде достатъчно бързо, за да ви помогне.
Разбираме игричката, която разигравате тук.
Гънтър е, нали?
За него ли работите?
Може би сте просто приятелчета.
Сега ще оставите сина ми
да отиде до колата и да каже довиждане на кучето си,
без изобщо да се намесвате.
Ясно ли е?
Ясно.
Хайде, Бела. Готово.
Ти си толкова добро момиче, Бела.
Знам, че няма да разбереш, но аз не те изоставям.
Трябва само да те изпратя на сигурно място.
Къде отиваме?
Защо да не пътувам отпред с вас?
Ето.
Не трябва да оставяш одеялото си.
Защо ми носи моето одеяло на Лукас?
То трябва да е на леглото.
Обещавам, много скоро ще дотичаш вкъщи.
Лукас каза "Тичай вкъщи", но след това затвори вратата.
Имам нужда от Лукас!
Моля ви! Не!
Мирисът му отслабваше.
Все повече се отдалечавах.
Подуших одеялото ми на Лукас, за да ми олекне,
но това не беше Лукас.
ДОБРЕ ДОШЛИ ВЪВ ФАРМИНГТЪН, НЮ МЕКСИКО
Седни.
Бела, ела тук.
Да.
Много си хубава. Да, наистина.
Тези хора бяха добри.
Грижеха се за мен, но не бяха моето семейство.
Това не беше вкъщи.
Ало?
Здрасти, как върви?
Тя е добре. Наистина. Така ли?
Добре. До утре тогава.
Познай!
Намерили са хубаво място в Голдън
и идват да те вземат утре.
Сигурен съм, че си готова да се върнеш вкъщи. Ти си добро куче, Бела.
Хосе каза: "Вкъщи".
-Ти си добро куче. -Но как?
Лека нощ.
Това чувство пак се върна.
Трябваше да бъда с Лукас.
Трябваше да намеря начин да стигна до него.
Не знам какво беше това шумно нещо,
но Хосе явно обичаше да се разхожда с него в двора.
Но го помня от "Сняг свърши си работата".
Чакай.
Да!
Правя го!
Правя "Тичай вкъщи".
Беше ми ясно, че "Тичай вкъщи" е много надалеч.
Но знаех, че отивам в правилната посока.
Чувството беше на теглене, сякаш бях на каишка
и ми казваха да направя "Тичай вкъщи".
И ако продължавах да се движа, знаех, че ще видя отново Лукас.
Тази първа нощ бях страшно уморена.
И имаше толкова много странни миризми.
Какво е това?
Прилича на котка, но мирише като куче.
Надявам се, че няма да се върне.
Беше време за закуска,
но никъде не можах да намеря купичка с храна.
Не е в купичка,
но ще го хвана.
Тази закуска е наистина бърза!
Трябва да закуся!
Ловът на тази закуска беше по-труден, отколкото на катерицата.
Никога не съм била толкова гладна.
Хора.
Там долу има хора.
Дуранго, Колорадо
Глутница.
Май не бива да ги безпокоя.
Но съм толкова гладна!
Еднозъбко е огромен.
От учтивост ще подуша внимателно маркираното от другите кучета.
Какво?
Рошавко е шефът.
Благодаря.
Глутницата беше голяма работа.
Знаеха точно къде да отидат за най-хубавото пилешко.
Ей, ето ви и вас.
Да, днес е специалитет. Пиле.
Явно ви харесва.
Обичам това момче с пилешкото.
Много добре. Това е всичко. Край!
Сега можете да си вървите. Хайде.
Идвам.
Еднозъбко беше храбър ловец,
който не се страхуваше от нищо.
Беше много вълнуващо да се уча на лов от него.
-С тази глутница беше толкова весело. -Здравейте.
Сладурани.
А ти кой си? Нов ли си?
Заповядайте, милички. Да.
А сега ви моля, отивайте си вкъщи. Тичайте вкъщи. Хайде.
Как знаеше тя, че правя "Тичай вкъщи"?
Хайде, вкъщи!
-Беше чудесен ден. -Браво, Сардж.
Но къде отива Еднозъбко?
Хайде, влизай. Ела.
И Рунтавия ли?
Останахме само ти и аз, Рошавко.
Чакай.
Всеки в тази глутница си има свои хора.
Рошавко поиска да отида с него, за да стана част от семейството му.
Изглеждаше приятно там вътре, с маса хубави миризми.
Можех да бъда щастлива тук.
Но те нямаха нужда от мен.
Мама имаше нужда от мен.
Лукас имаше нужда от мен.
И аз имах нужда от тях.
Луси! Ето те и тебе.
И така, трябваше да продължа да правя "Тичай вкъщи".
В РАЙОНА МОЖЕ ДА ИМА МЕЧКИ
Сега знаех, че за да ходя на лов, трябва да отида, където има хора,
и да правя това, на което ме научи Еднозъбко.
ЗАГУБЕНО КУЧЕ Награда - "Бела"
ВНИМАНИЕ В района има мечки.
АКТИВНОСТ НА КОЙОТИ в района БЪДЕТЕ ВНИМАТЕЛНИ
Подуших кръв.
Това беше най-голямото животно, което съм виждала.
Нещо много лошо й се беше случило.
Ела! Ето тук.
Виждам я. Хайде.
Това трябва да струва хиляда долара.
Най-малко. Великолепна е.
-Как мислиш? 50-60 килограма? -Да.
-Хайде да си направим селфи.
Готов ли си?
-Да. -Готово.
Красавица.
-Да, това ще го окача на стената. -Екстра.
Какво е това?
Прилича сякаш на котка.
Надявах се котката да си тръгне с мен и да не я уловят тези лоши хора.
Котката не миришеше като никоя от котките, които познавах.
След мен ли тръгна?
Ами да, следва ме.
И изведнъж разбрах, че това не е възрастна котка.
Беше просто котенце.
Доста голямо котенце.
Хайде, Голямо коте. Оттук.
Онова огромно животно сигурно е било майката на това коте.
Голямо коте ми напомни за Мама Кучка
и колко тъжна бях, когато я отведоха.
То имаше нужда някой да се погрижи за него.
Майка му не можеше вече да го храни,
така че аз го хранех.
Сега аз бях Майка Котка на Голямо коте.
Голямо коте трябваше да яде, също и аз.
Затова постъпих като всяка друга майка.
Отидох на лов.
Извинявай, бебче!
Ей! Ей! Пусни това!
Много нощи Голямо коте се скиташе самичко.
Аз спях и сънувах за вкъщи.
Готова ли си за твоето парченце сирене?
Заповядай. Браво.
Ти си много добро куче, Бела.
С течение на времето Голямо коте порасна,
но явно не разбираше още как се прави "Тичай вкъщи".
Когато се опитваше да ме отклони от тази задача,
трябваше всеки път да го връщам.
Когато Голямо коте излизаше нощем, някой му даваше храна.
Котките обичат риба,
но ми се иска някой да му даде пиле.
Топлехме се взаимно.
Бяхме вече семейство.
Цялата сутрин надушвах нещо.
Нещо като куче.
Първо ги чух.
След това ги видях.
Очите им бяха студени.
Бяха тръгнали на лов за нас.
А аз трябваше да защитя Голямо коте.
Ей! Махайте се! Махнете се оттам!
Хайде, пръждосвайте се!
Я виж какво е това.
-Американски рис ли е? -Не, не, пума.
Млада пума.
-Голямото коте се плашеше от мъжете. -Много е бърза.
Аз обаче реших да видя дали няма да ни дадат храна.
Доста страшничко за мен.
Не бях виждал досега пума в природата.
Голямо животно беше. Може би три метра дълго.
-Поне три и половина. -Да.
Да видим дали името ти е на етикета.
Добро момиче ли си?
-Сладурана е. -Да.
Искаш ли малко шунка?
Ето ти шунката. Седни. Браво.
Името й е Бела.
Дай лапа. Добро момиче. Хайде.
Има и телефонен номер. "Лукас Рей".
Лукас ли?
Ще се обадя на човека.
Ей, хора, май нещо се движи там.
Минава на гласова поща.
Здравейте. Аз съм Лукас Рей...
-Това е той! -...помощник-управител
в клиника за ветерани "Макларън". Моля, оставете съобщение.
Ако се обаждате за изгубеното ми куче Бела...
Ей, тя направо пощуря.
...моля, оставете номера си или се обадете на Оливия на 612-589-1743...
Какво е това?
-Пума! Бързо във фургона! -О, Боже!
Тук съм, Лукас.
Тук съм. Тук съм.
БЕЛА
Тук е "Сняг свърши си работата".
Направи го, сякаш е лесно.
Куче!
Толкова отдавна не съм играла с куче.
Дъч, на какво лаеш?
Ей!
-Спокойно. -Млъквай!
Дъч!
Глупав помияр!
Махни се оттам!
Можех да подуша страха на другото куче.
Трябва да е тук отдолу. Това са неговите кучета.
-Тук! Тук! -Бързо!
Диша ли?
Обади се на 911.
Така, главата нагоре.
-Ще се оправи ли? -Да.
Вие спасихте живота му.
Ами кучетата? Тези бяха негови.
Мисля, че това е ваша работа, момчета.
Можем да се обадим на Контрол на животните, но не и да ги чакаме.
Съжалявам, момчета. Успех!
Май ще дойдат с нас.
Хайде, кучета.
Голямо коте!
Хайде, тръгваме.
Не ме отделяйте от него. То има нужда от мен.
Хайде, кучета. Да вървим.
Не.
Хайде. Тръгвай.
Моля те.
Дъч, ела тук.
Хайде, момиче. Можеш да ни се довериш.
Защо ми се струва, че тайничко се радваш на това?
Обичам кучета.
Но трябва да храним повече това куче.
-Виждат му се ребрата. -Навън.
Ей, не, не така. Не драскай.
Как се казваш?
Моли? Ели?
Пуснете ме навън.
-Бланш. -Бланш?
Бъзикаш се с мен.
Кучето на майка ми се казваше Бланш.
Е, това обяснява много неща.
Виждаш ли? Харесва му тук.
Гавин, трябва да върнем на този човек кучетата му.
Харесва ми "Златните момичета".
Все така слабо, но можех да подуша Голямо коте във вятъра.
То ме чакаше.
А освен нея, Лукас и "Тичай вкъщи".
Беатрис? Софи?
Сейди?
Клои?
Бела.
Бела! Видя ли? Казах ти. Бела е. Това е добро куче.
-Откъде ми знае името? -Казваш се Бела.
Когато се върнем в града, ще ти сложа
медальон с твоето име.
Да, ще го направя.
Гавин.
На Дъч му хареса тук, на мен също.
Имахме храна, когато ни трябваше.
Искаш ли да хапнеш?
Бяхме вътре и на топло.
Дъч и аз имахме мека постеля, на която да спим.
И бяхме заедно.
Почнах да се чувствам като вкъщи.
-Здравей. -Здрасти.
Какво е това?
Да отпразнуваме края на твоя роман.
Ела тук.
Написа ли телефонния ни номер на кучешките им медальони?
Кой номер да напиша?
Тази миризма ми беше позната.
Ще ми помогнеш ли? Ще перем ли, Бела?
"Ще перем"? Знаех тази игра.
Май да.
Да.
Какво има?
Ще ме извиниш ли, ако обичаш?
Онзи човек от лавината... Сестра му.
Изписали са го от болницата.
Съжалявам, аз...
Сигурен съм, че е така.
Дъч явно е бил тук преди.
Маркирал е почти всичко на двора.
Споко, Дъч, споко.
Ехо? Г-н Кърч?
-Ела, Бела. -Г-н Кърч? Ехо?
Тук отзад.
О! Дъч.
Долу веднага!
Дъч просто се радва да ви види.
Имам 11 гадни счупвания, а кучето ми скача отгоре.
Махай се от мен, глупаво куче!
Дъч се радваше, че вижда този човек,
но кой човек не би се радвал да види Дъч?
Казвам се Тейлър. Това е Гавин.
Ние ви изровихме от снега.
Не си спомням нищо от това.
Знам само, че сестра ми каза, че водите кучето,
което е нелепо.
Нелепо ли?
Не ви разбирам.
Имам ли вид на човек, който може да се грижи за куче?
Но тези кучета са ваши.
Кучета ли? Никога не съм виждал онова другото.
Бела не е ли ваша?
Но тя се опитваше да ви изрови.
Няма да взема нито едното.
Но трябва да вземете поне Дъч.
Каквото ще направите с другото куче,
направете същото и с Дъч.
Елате, кучета.
Хайде, Дъч. Ела.
Хайде.
Този човек трябва да остане сам.
Ела.
Хайде, Бела!
Браво.
И сега имаме две големи, олигавени кучета.
Сякаш все това съм искал.
Добри кучета са.
-Да, така е. -Ела.
-Ела тук, Бела. Хайде. -Така.
Стой. Чакай малко.
Снегът си беше отишъл, но аз знаех къде съм.
Бях близо до последното място, където видях Голямо коте.
И изведнъж го почувствах.
Притеглянето на онази невидима каишка, по-силно от всякога.
Знаеш ли какво да направим? Да отидем в зоомагазина.
Трябва да купим кучешка храна.
Дъч искаше да остана.
-Да бъда част от това ново семейство. -Ей, ей! Кучета! Не може.
Не, много е далече.
-Елате! -Бързо тук.
-Щеше да е толкова лесно. -Кучета! Хей, Дъч.
-Дъч. -Ела тук.
-Ей, кучета! -Ела, Бела.
-Бела, ела. -Да тръгваме.
Дъч накрая се върна у дома,
-в дом, добър за него. -Браво, Дъч.
-Ей, Бела, ела. -Ела тук.
-Бела, ела. Бела! -Стой тук.
-Чакай, Бела. Бела! -Ела тук.
Бела, ела!
Дъч беше намерил своя Лукас.
-Ела, Бела, ела! -Бела.
Сега аз трябваше да намеря моя.
Отново огладнях.
И ми липсваше Голямо коте.
И Дъч.
Трябваше да намеря места с хора, за да мога да ям,
дори ако не са ми на път за "Тичай вкъщи".
МОТЕЛ СВОБОДНИ СТАИ
Търсих в целия град,
но всички хубави места за лов бяха затворени.
Чакай, това не е ли...
СУПЕРМАРКЕТ ХРАНИ
Пилешко!
Гънисън, Колорадо
Ето го и него.
Сякаш знаеха, че идвам.
Ей! Ей!
Спрете кучето!
Ей! Спрете това куче!
Хванете го! Ето го! Ей!
Храната на пода е винаги за кучето.
Пиле, пиле, пиле!
Беше много вкусно.
На Голямо коте щеше да му хареса много.
Ей, може би ще хапнеш малко от това, а?
Малко вода тук?
Добро момиче.
Браво.
Браво, малката.
Всичко е наред.
Да, много си хубава.
Я, какво е това тук?
Чакай да видим. Да, кучешки медальон.
Това е Бела.
Да, дадоха ми и кучешки медальон.
Той знаеше името ми.
-Виждала ли съм го преди? -Дори без етикетите,
те имат записани биометричните ми данни.
Ела.
Добро момиче.
-Не. -Добро момиче.
бездомен ветеран... нуждае се от пари за кучешка храна - да сте живи
Казваше се Аксел
и винаги ме държеше на каишка.
-Здравей, сладуранке! -Здрасти.
Толкова си сладка.
-Ето ви. -Чао.
Благодаря.
Добра си за бизнеса, Бела.
Нещо в него ми беше познато.
Аксел беше тъжен, също като Мак.
Както и като Мама.
Исках да отида да се забавлявам, както правех с глутницата,
но Аксел не разбираше, че кучетата имат нужда от игра.
Спокойно, малката.
Топлехме се взаимно.
Добро куче.
Никога не ме оставяше гладна.
Браво, Бела.
Постепенно въздухът се затопляше.
Но Аксел ставаше все по-тъжен.
Мислех, че Аксел няма никога да ме освободи от каишката.
Не обичах да съм вързана.
Не се чувствах добре.
Не знаех как да помогна на Аксел, но да се погрижа и за себе си.
Трябваше да направя "Изтичай вкъщи".
Обичам те.
Само двамата сме си.
Ти си единственият ми приятел.
Обичам те, Бела.
Обичам те.
Само ти и аз сме.
Ти и аз.
Бела, обичам те.
Обичам те, Бела.
Обичам те.
Лежах с Аксел, докато топлината бавно изтичаше от него,
докато нямаше вече Аксел
и той не беше вече тъжен.
Седях си, като добро куче,
мислейки си, че някой ще дойде за мен.
Никой не дойде.
Да си добро куче не вършеше работа.
Сякаш целият свят ме беше забравил.
Но не можех да се предам.
Бях страшно жадна.
Имах нужда от вода.
Е, Бела, това е наистина важно.
Е, готова ли си?
Тичай вкъщи.
Това е всичко.
Тичай вкъщи, Бела.
Тичай вкъщи.
Ела, има хубава пътека тук долу.
Ей, чакай! Изчакай ме!
-Побързай. Все си бавен. -Не, не съм.
Я виж. Куче.
Хора.
-Какво му има? -Не знам.
Внимавай, да няма бяс.
Няма бяс, глупчо.
Завързано е. Добро куче.
Браво.
Вързано е за нещо.
-Какво... Какво е това? -Има едно тяло тук.
Не може да бъде.
-Кучето е завързано за него. -Мъртъв ли е?
Мисля, че да.
Какво ще правиш?
Добро куче.
Водата никога не ми е била толкова вкусна!
Разбрах сега, че пътуването ми е било много по-дълго, отколкото си мислех.
Две зими.
Колко зими още ще има?
И колко още мога да понеса?
Миризмата им беше навсякъде.
Пак бяха тръгнали на лов за мен.
Знаех си, че ще дойдат.
Но няма да им позволя да си мислят, че ме е страх.
Това не е ли...
Голямо коте е.
И сега е голямо, наистина голямо коте.
Толкова хубаво беше да сме отново заедно.
И можех да кажа, че Голямо коте чувстваше същото.
Знаех, че Лукас ще се зарадва много да се запознае с Голямо коте.
И ще спим всички заедно в леглото.
На Лукас непременно ще му трябва по-голямо легло.
Това е нова миризма.
Не знам какви са тези и не искам да знам.
Голямо коте!
Ето го.
Тичай вкъщи и Лукас.
Голямо коте искаше да го последвам,
а аз исках то да тръгне след мен.
Тогава разбрах, че Голямо коте няма да дойде вкъщи с мен,
да спим на едно легло.
Винаги ще бъда твоята мама котка.
Обичах Голямо коте.
Но знаех, че никога вече няма да го видя.
ДЕНВЪР ГРАДСКА ГРАНИЦА
Куче!
Кученце, ела тук! Ела тук, мило!
Ела, ела тук, кученце!
-Добре ли сте? -Да.
Просто спрете. Моля ви.
Какво става?
-Ела. -Моля ви, спрете!
-Ела, момче. -Ела тук.
Ела тук, момичето ми. Ела.
Ела тук, малката.
Много ме болеше, но трябваше да продължа да вървя.
Улиците и къщите започнаха да ми изглеждат познати.
Най-после направих това, което ми каза Лукас.
Направих "Тичай вкъщи".
Лукас! Мамо!
-Кой е? -Лукас!
Ей, не може да влизаш тук. Ела.
Хайде, да излезем навън.
Всичко беше различно.
Ела, ела. Ще ти дам нещо вкусно, ако излезеш навън.
Лукас? Мамо?
За Бога.
Къде са?
Едно бездомно куче току-що се промъкна в къщата ми.
Подуших, че са си отишли много отдавна.
Положих толкова усилия и стигнах толкова далеч.
Не можех нито стъпка повече.
Мама Котка?
Как си станала толкова малка?
-Вие ли се обадихте за бездомно куче? -Да.
-Това си ти. -Това си ти.
Мама Котка ме гледаше как си отивам, също като Голямо коте.
Мисля, че така котките се сбогуват.
Оставаше само още едно място, където да потърся Лукас.
-Така е добре. -До после.
-Довиждане. -Чао.
ДЕНВЪР КЛИНИКА ЗА ВЕТЕРАНИ Главен вход
-Кучета тук? -Да, добро момче.
Преди бях единствената.
-Оливия? -Какво?
Мисля, че едно бездомно куче току-що влезе.
Алармата звъни, ставам.
Имам да върша нещо.
Работата ми харесва.
Няма начин.
Не може да бъде.
Бела?
Тя е. Ела тук! Ела, момичето ми.
Какво стана с теб, малката?
Какво? Какво има?
-Не. -Лукас?
Не може да бъде.
Бела!
Лукас, Лукас, Лукас!
Бела, Бела! Ти си жива!
Не мога да повярвам.
Бела, къде беше през всичкото време?
-Това Бела ли е? -Да, тя е. Наистина е тя.
Бела!
Божичко! Минаха две години и половина!
-Здравей. -Лукас! Оливия! Мамо!
Наистина дотичах вкъщи!
-Тя се върна. -Да, знам.
Обади се на ветеринаря, кажи му, че идваме.
-Да, да. -Ще взема колата.
Лукас? Един униформен на вратата, иска да изнесеш кучето навън.
Много съжалявам.
Хайде.
Ти сериозно ли?
Слушайте, всички.
Не е кой знае какво. Няма за какво да се безпокоите.
Тук съм само за този питбул.
И ако някой от вас се намеси,
тези служители ще ви арестуват.
Не искаме проблеми,
но трябва да вземем това животно.
Реших да видя защо половината участък
е тук по рутинно обаждане от Службата за контрол на животните.
Някой ще ме светне ли?
Капитане, тук съм за конфискация, а някои от тези хора
искат да превърнат това в някакъв проблем.
Това е възпрепятстване, приютяване на опасно животно
и неподчинение на законна заповед.
Е, кой от вас е отговорен за това престъпно увеселение?
Така си и мислех, че е нещо такова.
Това ли е питбул?
На мен не ми изглежда като питбул.
Тя е мое куче, господине, и е ранена.
Нося я при ветеринарния лекар.
Съжалявам, но трябва да ви кажа, че Чък е прав.
Трябва да откараме кучето ви в приюта.
Добре.
Но трябва да минете през
І батальон, ІІІ дивизия, морска пехота на САЩ.
І пехотен полк, армия на САЩ.
82-ра въздушна дивизия, армия на САЩ.
VІ флота, ВМС на САЩ.
101-во поделение на ВВС "Крещящи орли".
ІV пехотна дивизия, армия на САЩ.
Наистина ли искате такава ескалация?
А вие?
Госпожо, моята работа е да прилагам закона,
а законът казва, че трябва да прибера това куче.
И ако това означава електрошокови палки и лютив спрей,
така да бъде.
Съгласно Наредба на съвета на Денвър, 8-...
Момент.
Той каза "Денвър".
Да.
Но това не е Денвър.
-Това е федерална собственост. -Каква собственост?
Клиниката за ветерани е федерална собственост.
Технически тя не е част от град Денвър.
Така стоят нещата, капитане.
Не трябва да има спречкване, защото нямате юрисдикция.
Къде служихте вие двамата?
-Басра. -Кабул.
Аз пък в Офанзивата Тет, Виетнам.
Е, край на шоуто. Да се прибираме.
Да.
Ако видя това куче извън тези сгради, ще спра колата ви.
Не няма.
Чък, имам повече жалби срещу теб,
отколкото срещу всички останали служби, взети заедно.
Върни колата. Отстранявам те от работа на терен.
И никой няма да спира автомобил заради куче.
Ясно ли е?
Да.
О, Бела, толкова ни липсваше.
Не разбирам какво точно стана,
но съм сигурна, че е за добро.
Здравейте! - ДОБРЕ ДОШЛИ В ГОЛДЪН КЪДЕТО ЗАПАДЪТ Е ЖИВ
Виж какво намерих в шкафа.
Бях съвсем забравил.
-Ела тук. -Помниш ли това, Бела?
Моето одеяло на Лукас!
-Исках да пробвам нещо. -Давай.
Това беше любимото й нещо, когато беше малка.
Но след всичко преживяно, не знам дали ще си спомни.
Бела, искаш ли...
-Парченце сирене? -...парченце сирене?
Наистина помни.
Страхотно куче е.
Да, така е.
Бях наистина вкъщи
с Лукас, а също и с Оливия.
Бях там, където ми беше мястото.
И Голямо коте беше там, където му беше мястото.
Най-сетне разбрах,
че невидимата каишка, която ме доведе до Лукас,
беше направена от любов.
Той беше моят човек.
А аз бях неговото куче.
Превод на субтитрите: Борис Стоянов